9.Seobe


 * Prostor, vreme i ljudi u romanu „Seobe“, Miloša Crnjanskog**

O romanu „Seobe“ govorićemo u književnom i istorijskom kontekstu uzimajući u obzir sve pripreme koje su učenici obavili prikupljajući informacije na koje su upućeni. Zatvarajući krug koji su Vuk Isakovič i njegov kolektivni sapatnik, Slavonsko-podunavski puk, načinili od polaska u rat do povratka iz njega (Petrovaradin-Pečuj-Grac-Virtemberg-Englštat-Majnc-Štrazburg-Petrovaradin) i godišnji (vremenski) ciklus od proleća 1744. do istog perioda 1745. , uočili smo kružno kretanje ljudi i vremena, pa ćemo u taj zatvoreni okvir smestiti svoju priču o delu.


 * Kompozicija**

Kompoziciju romana čini deset poglavlja naslovljenih izvodima iz teksta, čime se više potencira atmosfera i unutrašnji smisao ovih celina, nego njihov formalni sadržaj (razvoj radnje, delanje junaka, događaji). Ponavljanjem naslova prvog poglavlja (**Beskrajni plavi krug. U njemu zvezda.**) na kraju romana simbolički se zatvara krug, a radnji oduzima perspektiva i poništava hronološki tok. U toj prstenastoj strukturi radnja se odvija na dva plana; na fizičkom ili spoljašnjem – prati se Slavonsko-podunavski puk na kružnom putu ratovanja „po tuđoj volji i za tuđ račun“; na unutrašnjem planu – prate se emotivna i psihička stanja tri junaka (Vuka Isakoviča, Aranđela Isakoviča, gospože Dafine), koji se, takođe, beznadežno vrte u krugu svojih praznina, neostvarenih želja, izneverenih očekivanja, uzaludne potrage za smislom i srećom. Pripovedač se služi doživljenim govorom (ne uzurpirajući poziciju objektivnog pripovedača) i tako sva događanja, predele, situacije sa kojima se čitalac suočava, dolaze iz unutrašnje perspektive junaka.


 * Prostor u romanu**

Ambijent u kojem su smešteni junaci dela predstavlja negostoljubivo okruženje, nepodobno za život. Oni obitavaju u blatu, baruštinama, močvarnom okruženju, kaljuzi; žive u trošnim kolibama, memljivim tuđim kućama, okruženi maglama i smradnim isparenjima. Nema sigurnog skrovišta ni stabilnog tla, nema porodičnih poseda koji predstavljaju sigurnost i dom, niti grobalja koja znače ukorenjenost i uspostavljnje veze sa zavičajem.

Simbolika dominantnih umetničkih znakova (praelemenata zemlje, vode, vazduha i vatre u svojim specifičnim manifestacijama prikazanim u romanu) savim je neočekivana:

-Zemlja nije majka hraniteljka, plodonosnica, podloga stabilnosti, već glib i močvara.

-Voda nije bistri izvor života, simbol čistote, kretanja i promena, već mutna stihija nepovratne prolaznosti.

-Vazduh nije beskrajni svetli prostor koji nadahnjuje i otvara vidike, već je ispunjen isparenjima i maglom kroz koju se tumara u potrazi za izgubljenim pribežištem.

-Vatra nije svetla, sjajna, prometejska, i ne unosi toplotu i prosvetljenje u život ljudi, već predstavlja stihiju koja za sobom ostavlja smrt i zgarišta; u figurativnom značenju ona nije plamen ljubavi već nekontrolisana strast koja pustoši dušu. **//Jedino svetlo u romanu je eterična predstava zvezde u nedostupnom prostoru neba!//**


 * Vreme u romanu**

-Prošlosti nema ili je zamagljena željom da se zaboravi. Svojim sadržajem (večitim tumaranjem i lutanjem, nipodaštavanjem i povređivanjem) ona uspostavlja vremenski kontinuitet sa sadašnjošću. Ako i postoji nit sećanja koju Vuk Isakovič želi da sačuva, onda je to mitsko sećanje na prapostojbinu (kao jedini prostor sreće) u koju želi da se vrati.

(Jedino sećanje koje ne povređuje, sećanje na realnu i u životu ostvarljivu sreću, zajedničko je Vuku i njegovoj ženi Dafini – sećanje na prve dane ljubavi i noći pod mesečinom.)

-Sadašnjost je vreme bola, razočaranja, poniženja, greha, bolesti i ojađenosti, vreme ispunjeno smrću, animalizovanim trajanjem (u naturalističkoj slici raspadanja) na kolektivnom i individualnom planu.

-Budućnost je eterična, svetla tačka, utopijski lepa. U nju je smešten san o sreći ali sa snažno sugerisanom neizvesnošću ostvarenja.


 * Ljudi u romanu**

Dominantne odrednice likova, bilo da se radi o pojedincima ili kolektivnom junaku – Slavonsko-podunavskom puku, jesu – usamljenost, neispunjenost, osećanje promašenosti, povređeno dostojanstvo, obezvređenost, bol, dezorijentisanost, čežnja, izneverena očekivanja, neutoljenost fizičke i duhovne gladi. Među njima nema komunikacije, nema emotivne i intelektualne razmene, nema dijaloga. Oni su otuđeni, introvertirani, zaokupljeni sopstvenim egzistencijalnim trenutkom i obesmišljenošću.

Svako teži ostvarenju izvan ponuđene stvarnosti:

- Vuk, kao epigon srpskog nacionalnog bića vidi svoje ostvarenje u još jednoj seobi koja zapravo predstavlja povratak u idealizovanu prapostojbinu – u beskrajna prostranstva pravoslavne majke Rusije. (Usmerenost ka budućnosti.)

-Aranđel, koji je sve vrednosti podredio materijalnom pokušava da kupi sreću. Kasno otkrivena ljubav duhovno ga preobražava, ali ga i uništava jer je začeta u grehu. Kao praktičan čovek on svoje ostvarenje (u ljubavi i porodici uz ženu koja ne može biti njegova) uzaludno pokušava da ispuni u sadašnjosti.

-Gospoža Dafina je ogorčena, žena izneverenih očekivanja, mučena sopstvenom putenošču. Njen san o sreći davno se istopio i ona više nema čemu da se nada. Njeno trajno stanje je očaj, neutoljena strast i žeđ za ljubavlju.


 * Rezime**

Sve zajedno u ovom delu, a to znači život u celini, je neodređeno, ispunjeno lutanjem (u sebi i oko sebe), potragom za mirom, smislom, staništem, za prihvatanjem i priznanjem, samopotvrđivanjem i samopoštovanjem.

Po dolasku u Austrougarsku, Srbima je nasilno poništavan identitet kojeg oni nisu hteli da se odreknu, ali su polako gubili orijentaciju. Nisu imali gde da se vrate i nisu znali gde da odu. Ciklična struktura romana simbolički predstavlja put bez kraja, dezorijentisanost, sudbinsku predodređenost srpskog naroda, prepuštenost tuđoj volji i interesima, besciljno tumaranje bez plana i strategije u kojem se polako gubi svest o sebi.



=Autor: Branijeta Kondžulović=